- Miss Appleby? - Ja.
Mitt navn er Robert. Jeg er din fars sjåfør.
Jeg er redd han ikke kunne komme.
Å, jeg gjør det.
Vet du hvorfor far ikke kom for å møte meg?
- Han er bortreist, miss. - Er han ikke hjemme?
- Nei, han dro for fire dager siden. - Hvor?
Jeg visste ikke om det før din mor sa han hadde dratt.
Hun er stemoren min. Jeg har aldri truffet henne.
Å, har du ikke?
Hvordan er hun?
- Vel, miss, jeg kan ikke... - Vær så snill.
- Hun er min arbeidsgivers kone, miss. - Hvordan er hun som menneske?
Jeg kjenner henne ikke som menneske.
Du må vite noe om henne. Du kjører henne.
Bare av og til. Hun pleier å kjøre selv eller får dr. Gerrard til å gjøre det.
- Hvem er han? - Han er din fars lege.
- Han er alltid oppe i huset. - Jeg visste ikke at far var syk.
- Beklager, jeg burde ikke... - Hva er i veien?
- Jeg trodde du visste det. - Nei, jeg visste ikke noe.
Å, han er vært syk en god stund. Det er det som overrasket meg da...
- Da hva? - Å, det spiller ingen rolle, miss.
Det er lenge siden du har vært i Frankrike, skjønner jeg.
Ti år.
Hva feiler det far?
Jeg vet ikke, miss. Men samme hva det var, må han være frisk nå.
- Ellers hadde han ikke dratt. - Når kommer han tilbake?
Det sa ikke Mrs. Appleby.
Hallo, Penny. Velkommen hjem.
- Jane? - Du virker overrasket.
- Er jeg ikke som du trodde? - Beklager. Jeg må virke uforskammet.
Slett ikke. Å, sett den inn, Robert, -
-og kom tilbake for Miss Appleby.
- Var det en slitsom reise? - Ikke så veldig.
Det må ha tatt på. Du har visst ikke reist så mye?
- Nei. Men det var spennende. - Fint.
Forsiktig, Robert.
Trappene er et problem, er jeg redd.
Men vi setter ramper der vi kan.
Jeg tror ikke du vil bruke hovedinngangen så mye.
Vi har plassert deg i et av din fars rom.
Han bruker det som kontor. Hent bagasjen, Robert.
Men det er svært praktisk. Det har sitt eget badeværelse.
Opp med deg.
Det ser fint ut.
Jeg fikk din far til å kjøpe nye gardiner og et par ekstra stoler.
Du aner ikke hvor mørkt alt var.
Menn alltid ha kontor som ser ut som viktorianske mausoleer.
Jane, hvor er far?
Å, jeg er fryktelig lei for det. Det var uunngåelig.
Han måtte på forretningsreise.
Jeg forsøkte å stanse ham, men du vet hvordan han er.
Nei, jeg er redd jeg ikke gjør det. Jeg har ikke sett ham på 10 år.
Jeg vet ikke om jeg hadde kjent ham igjen.
Vel, det har jeg ordnet.
Se, tatt for en måned siden.
- Jo, jeg ville kjent ham igjen. - Selvsagt.
Å, sett inn koffertene, Robert.
- Hvor vil du ha dem, kjære? - På sengen.
- Skal jeg pakke ut for deg? - Nei, jeg klarer det selv.
Er det noe mer, madam?
Nei, det er alt, takk. Jeg trenger deg ikke mer.
Du vil vel være alene nå.
Middagen er kl. 8. Jeg henter deg. Og hvis det er noe, -
- ringer denne bjellen i kjøkkenet og på mitt rom.
Fantastisk å ha deg her.
Det betyr så mye for meg.
Da mor døde, var det bare Maggie Frensham.
Jeg vet hun var pleieren min, men hun var mye mer det.
Vi var like gamle, som søstre.
Folk sa vi liknet hverandre.
Jeg tror jeg var like glad i henne som i mor.
Er det derfor du ikke kom hjem etter din mor døde?
Dette er ikke hjemmet mitt.
Unnskyld. Jeg mente ikke å være uforskammet. Det er bare...
Jeg hadde aldri truffet deg før, og ikke sett far på 10 år-
- siden mor tok meg med til Italia etter skilsmissen.
Italia var hjemmet mitt. Jeg vokste opp der.
Så lenge Maggie var sammen med meg, var jeg lykkelig.
Hva skjedde egentlig?
Hun druknet.
Ingen vet hvordan. Hun var flink til å svømme.
De sa hun måtte ha fått krampe.
Jeg tok nesten livet av meg. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Etter at mor døde for to år siden, var Maggie alt jeg hadde, -
-og plutselig var hun ikke der lenger.
Det virker som det var i går det skjedde.
Slikt tar tid, kjære.
Det er jo bare tre uker siden. Du kan ikke ha kommet over det ennå.
Nei, selvsagt ikke.
Da far skrev og ba meg komme hit...
Selvsagt gjorde han det. Du er datteren hans.
Men det er ditt hjem, og jeg visste ikke om du...
Det var jeg som foreslo at han skulle skrive til deg.
Tro meg, å ha deg her gjør meg svært lykkelig.
- Du er så snill. - Tøv.
Trodde jeg ville være som den onde stemoren i eventyrene?
Jeg vet ikke hva jeg trodde.
Det er synd far ikke kunne være her.
Jeg ble så sint da han sa han måtte reise.
Han var syk.
Sjåføren, Robert, han sa at far var syk.
Jeg lurer på hvorfor han sa det.
Det feilet ham slettes ingenting.
Han sa noe om en lege. Doktor...?
Å, ja, han mente Pierre Gerrard. Han er legen i landsbyen.
Han spiller sjakk med din far.
- Jeg må snakke med Robert. Han bør... - Nei, vær så snill.
Ikke la ham få problemer på grunn av meg.
Ja vel, hvis det er det du vil. Vil du ha mer kaffe?
Nei takk.
Jane, er det i orden om jeg legger meg nå?
Selvsagt. Du må være utslitt.
Se på meg, oppfører meg som en gammel hønemor.
Jane, takk. Takk for alt.
Jeg håper du får sove, Penny. Gresshoppene lager mye lyd.
- Det går bra, jeg liker gresshopper. - Noen ganger er de øredøvende.
Far?
Hjelp! Hjelp! Hjelp!
Hjelp!
- Hvordan går det med deg? - Det går bra nå.
Ta det med ro, unge dame, det er ingen grunn til opphisselse.
Pierre. Pierre.
Det går bra, Jane. Nå, Penny, du har fått deg en støkk.
Men du må forstå at alt er i orden. Du er trygg.
Hva gjorde du der ute? Hvordan falt du uti?
Jeg falt i svømmebassenget.
Ja, Robert hørte deg. Han klarte å nå fram i tide.
- Far. - Far er bortreist. Det vet du.
Nei. Han er i sommerhuset. Jeg så ham.
- Det kan han ikke være, Penny. - Han var død.
Penny, du hadde en ulykke, men du må forsøke å...
- Hvem er du? - Dr. Gerrard, kjære.
Han var død. Han var i sommerhuset, i stolen.
- Og jeg gikk inn og snakket til ham. - Jeg skal gi deg noe beroligende.
I morgen vil alt være i orden.
Men forstår dere ikke hva jeg sier?
Far er død. Liket er i sommerhuset.
Vær så snill, kjære. Du må...
Ikke behandle meg som om jeg er sinnssyk.
- Hva gjør du? - Jeg vil til sommerhuset nå.
Ja vel, hvis det vil hjelpe.
- Hvor er stolen min? - På bunnen av bassenget.
Robert henter den i morgen.
Kan du bære meg?
- Lukk opp. - Men den er alltid låst.
- Men den var åpen. - Den er alltid låst, Penny.
Det var et stearinlys.
Det trengs ikke noe stearinlys her, Penny.
Ta meg tilbake nå.
Vi trenger deg ikke mer i kveld, Robert.
- God natt, doktor. - God natt.
- Hvordan føler du deg nå? - Jeg er lei for det.
Fantasien er underlig. Den spiller oss ondskapsfulle puss noen ganger.
Det var nok den anstrengende reisen.
Nå skal jeg gi deg noe beroligende.
- Søvn er den beste kuren. - Hvis du sier det.
Ta denne nå.
Og hvis du fortsatt er våken om en time, denne. Greit?
- God natt. - God natt.
Sånn.
- Jeg er lei for det, Jane. - Ikke vær redd, kjære.
Prøv å få sove litt.
God natt, Penny.
God natt.
Kom inn.
Jeg har med petit-déjeuner. Jeg heter Marie.
Jeg tror ikke jeg så deg her i går.
Jeg bor ikke her, mademoiselle. Jeg har et hus i landsbyen.
Kan du høre hvordan det går med stolen min?
- Stolen din, mademoiselle? - Rullestolen.
God morgen, kjære.
Hvordan kom du deg ut av sengen?
Jeg krabbet.
Krabbet, Penny? Hvorfor i all verden?
Jeg fikk ikke sove.
Tok du den andre pillen Pierre ga deg?
- Nei. - Hvorfor ikke?
Jeg hadde ikke lyst. Jane, når er stolen min klar?
Jeg skal høre.
Garasjen. Å, god morgen, madam.
- Ja, om 10 minutter. - Takk, Robert.
Han gjør den ren. Han kommer med den når den er ferdig.
Takk, Jane.
- Føler du deg bedre i dag? - Litt trøtt.
Jeg var så bekymret.
- Din far sa... - Hva da?
- Å, ingenting. - Vær så snill, Jane.
Vel, han fortalte hvordan du var da du var liten.
Fantasifull, litt...
- Nevrotisk? - Nei, det mente jeg ikke.
Men jeg var det. Jeg var redd for alt.
Mørket, vind, torden, lyn.
- Det er de fleste barn. - De vokser det av seg.
Jane, hva brukes sommerhuset til?
Penny, samme hva du trodde du så, -
-må du forstå at du innbilte deg det.
Det vet jeg. Jeg er bare nysgjerrig.
Vi har gamle møbler der. Det brukes ikke til noe for tiden.
Jeg må ut i formiddag, -
- og jeg har bedt Robert vise deg rundt.
Trenger du ham ikke?
Jeg kan kjøre selv. Vi kan ikke la deg være alene den første dagen.
- Jeg klarer meg, Jane. - Tøys.
Jeg må gå og kle meg om.
Jane?
Sa far når han kommer tilbake?
Nei, men jeg tror ikke det blir i dag.
Det er nydelig her. Det er så fredelig.
Ja, det er yndlingsstedet mitt.
Vi svømmer her om sommeren.
Jeg svømmer ikke.
På grunn av beina?
- Har du prøvd? - Nei.
Du ville sikkert oppdage at du klarer det bra.
Du er ikke en av dem som ikke kan snakke om...
- Lidelsene sine, kalles det vel? - Jeg tror ikke det.
Det betyr at andre ikke snakker om det, av frykt for å såre deg.
Du har nok rett.
Hvorfor må folk gjøre så stort nummer ut av det?
- Hvor lenge har du vært slik? - Ni år.
- Du satt på en hest, ikke sant? - Hesten satt på meg.
Det er sikkert første gang du har spøkt om det.
Det tror jeg faktisk det er.
Hvorfor gjemmer du deg bak de der?
- Gjemmer meg? - Det er vel derfor du går med dem?
Som en som sitter med ryggen mot sola når han snakker med deg.
- Er det slik det ser ut? - Det stemmer, ikke sant?
Jeg vet ikke. Jeg har aldri tenkt over det.
Jeg føler meg tryggere når jeg har dem på.
Jeg kan se øynene til folk, og jeg vet at de ikke kan se mine.
- Hvorfor skulle du føle deg utrygg? - Beina, antar jeg.
Å være fysisk avhengig av andre mennesker-
-bygger ikke opp selvtilliten.
Jeg synes du virker ganske selvhjulpen.
Oppførselen min i går var ikke særlig selvhjulpen.
For mye vin til middag.
- Jeg begynner å tro at du har rett. - Selvsagt.
Alkohol-hallusinasjon?
Jeg har ikke takket deg for i går.
- For hva da? - Du fikk meg opp av bassenget.
Del av jobben.
Hvor lenge har du jobbet for far?
- Å, to år. - Liker du det?
Det er eneste mulighet jeg har til å kjøre dyre biler og bo på Rivieraen.
- Liker du å jobbe for far? - Jeg ser ikke så mye til ham.
Mrs. Appleby bruker bilen det meste av tiden. Han går nesten aldri ut.
Det er pussig at han ikke ba deg kjøre ham. Da han reiste.
Det er ikke det eneste. Han brukte den lille bilen.
- Hva er så rart med det? - Han liker ikke den lille bilen.
- Kanskje den andre ikke var der. - Det var den.
Begge sto i garasjen den kvelden han dro.
Jeg lurer på hvorfor han dro om kvelden.
Bob, kan du ta meg med opp igjen nå?
Tilbake til huset?
Sommerhuset.
- Hva leter du etter? - Noe, hva som helst.
Jeg trodde du var enig i at det bare var innbilning.
Ja, men det må være noe-
- som kan fortelle meg hvorfor jeg innbilte meg det.
Som et lik? Å, jeg er lei for det, Penny.
Penny!
Kom inn i huset. Jeg har en overraskelse til deg.
- Hva er det? - Kom og se.
Jeg tar den, Robert.
- Hva slags overraskelse? - Vent og se.
Det er til deg.
- Hallo? - Penny, dette er far.
Penny, hører du meg?
Hva er i veien, kjære?
- Penny? - Ja.
Jeg trodde du var borte. Hører du meg?
Ja.
Jeg er lei for at jeg ikke var der da du kom.
Jane har fortalt at jeg er på forretningsreise?
Ja.
Jeg blir et par dager til. Ta vare på deg selv, og ha det gøy.
Ja vel. Takk.
La meg få snakke med Jane, er du snill.
Ja? Hallo.
- Går det bra med Penny? - Ja.
- Si at jeg snart er tilbake. - Det skal jeg si.
- Savner du meg? - Ja. Vi ses snart.
- Farvel. - Farvel.
Sånn. Nå føler du deg vel bedre når det gjelder det som skjedde?
Å, Penny, jeg... Jeg hadde ikke gått til sommerhuset igjen hvis jeg var deg.
Det var en fryktelig opplevelse. Vi vil vel ikke gjenta den?
Jeg klarer det selv nå, Jane.
Dr. Gerrard kommer til lunsj. Du har vel ikke noe imot det?
Nei, selvsagt ikke.
- Kan jeg komme inn? - Ja.
Det gjelder det jeg sa i sommerhuset.
- Tilgir du meg? - Ja, selvsagt.
- Hva var den store overraskelsen? - Far.
Han ville snakke med meg i telefonen.
- Da er vel alt i orden? - Det er vel det.
Skal jeg ta deg med på en ny spasertur i ettermiddag?
Dr. Gerrard kommer til lunsj, han blir kanskje her i ettermiddag.
- Da bør jeg skifte. - Hvorfor det? Må du ut?
Hvis han kommer, må jeg hente ham.
- Har han ikke bil? - Jo, men den er på verkstedet.
Han krasjet i forrige uke. Han er en elendig sjåfør.
- Hentet du ham i går? - Jeg skulle det, men...
Nei. Men jeg kjørte ham hjem.
- Hvordan kom han seg hit? - Jeg vet ikke.
Jeg var bare bevisstløs i 20 minutter, ikke sant?
Ja, omtrent. Han var bare her, jeg tenkte ikke noe over det.
- Kom han til middag? - Nei.
Hadde han det, måtte du likevel ha hentet ham.
Ja, det er pussig.
Jeg forstår ikke hva som skjer her.
Det ene øyeblikket tror jeg at alt er innbilning, -
-og det neste er jeg ikke så sikker.
Selv nå som jeg har snakket med far, er jeg fortsatt ikke sikker.
Mener du at det ikke var ham?
Jeg har ikke snakket med far på ni år. Det kan ha vært hvem som helst.
- Hvorfor? - Jeg vet ikke.
Nå skal jeg fortelle deg noe.
Du sa i går at det var et stearinlys i sommerhuset.
Alle sa: "Tøys, det er elektriske lys der, hvorfor bruke stearinlys?"
Hva er det?
Jeg skrapete det opp fra gulvet da Mrs. Appleby tok deg med inn.
Det er stearin.
Nei takk.
- Du har ikke spist noe, Penny. - Jeg er ikke sulten.
Du burde spise litt. Du er overanstrengt.
Hvorfor sier du det?
En menneske med god helse ville ikke opplevd-
-det du gjorde i går.
- Du bør være spesielt forsiktig. - Hvorfor meg?
Din far sa at da du var liten, hadde du altfor livlig fantasi-
- og lett for å bli skremt av din egen skygge.
Så ulykken, og alle ukene på sykehus, -
- det er ikke overraskende at sinnet ditt er litt forvirret.
Du må være svært forsiktig. Sjokk som det du hadde i går, -
- enten årsaken er virkelig eller innbilt, -
- kan ha svært alvorlig innvirkning på sinnet.
En virkning som kan bli permanent.
Mener du at jeg kan bli gal?
Jeg mener ikke å antyde noe så drastisk.
Hva mener du å antyde?
Vel, når fantasien får fritt spillerom, -
- må man forsøke å vende tilbake til virkeligheten før...
Før det blir permanent, sa du, dr. Gerrard.
- Pierre mente... - Jeg vet hva han mente.
Jeg bør passe meg, ellers blir jeg gal-
-og må sperres inne.
Bob?
- Miss Penny. - Ta ned nøkkelen til meg, er du snill.
Jeg kan ikke. Mrs. Appleby har den.
Jeg trodde den lå der oppe.
Det gjorde det, men hun ba om den før lunsj.
- Hvorfor det? - Beklager, jeg vet ikke.
Stearinen du fortalte meg om...
Jeg burde ikke ha sagt noe. Det betyr ingenting.
Det er et bevis for det jeg sa.
Det beviser at det har vært stearinlys der inne. Det kan være lenge siden.
- Stedet brukes aldri. - Jeg så det i går.
Ja, miss. Det sa du.
Tror ikke du på meg heller?
Jeg tror du tror at du så noe.
Først dr. Gerrard og Jane. Og nå deg.
Jeg vil gjerne hjelpe til, men jeg vet ikke hva jeg kan gjøre.
Robert? Jeg er klar, Robert.
Kan du kjøre fram bilen?
Sikker på at du ikke vil bli med?
En kjøretur vil gjøre deg godt. Gi deg litt farge i kinnene.
Nei takk.
Skal jeg ta med noe til deg fra Cannes?
Nei.
Ja vel.
Jeg er tilbake rett etter at det blir mørkt.
Kom inn.
Hvis det ikke er noe mer, mademoiselle, vil jeg gjerne gå nå.
- Er Mrs. Appleby tilbake ennå? - Nei.
Robert sa hun skulle handle i Cannes.
De er ikke tilbake før om en halvtime, tror jeg.
Ja vel. Takk. God natt, Marie.
Bob?
Bob? Er det deg?
Bob?
Far?
Sett tingene her inne, Robert.
Hallo, kjære. Hvorfor sa du ikke at du ville bruke stuen?
Marie kunne tent i peisen.
Jane, hvem bruker pianoet?
Din far. Ingen andre i huset kan spille.
Han holder det låst.
Han liker ikke at folk bruker det.
- Hva slags bil er den lille bilen? - Hva mener du, kjære?
Den lille. Den far reiste i.
Det er en hvit Simca.
Han er tilbake. Den står i garasjen.
Miss Penny, jeg...
Det er alt, takk, Robert. Du kan gå.
Jeg så bilen. Det sto i garasjen.
Vi kom nettopp fra garasjen. Det var ingen bil der.
Men jeg så den. Jeg var der, og jeg så den.
- Det kan du ikke ha gjort. Ellers... - La meg være i fred.
Penny.
Bob?
- Det var ingen bil her. - Det var en liten hvit sportsbil.
Hvordan visste jeg at far hadde den bilen hvis jeg ikke så det?
Det gjorde du ikke. Jeg fortalte deg det.
Men jeg så den, sier jeg. Den var der. Jeg hørte den komme.
Og noen spilte på pianoet.
- Pianoet er låst. - Jeg vet det, og det var ingen der.
Men noen spilte på pianoet.
Jeg vet det er meningsløst, men...
Garasjen. Ja, madam, hun er her.
Ja, det skal jeg si.
Mrs. Appleby ba meg si at dere skal spise om en halvtime.
Ikke bekymre deg for mye.
Det finnes sikkert en fornuftig forklaring.
Vi kan prøve å finne ut av det sammen.
Takk. God natt, Bob.
God natt, Miss Penny.
Bob!
Bob! Han var der.
- Penny, hva er det? - På rommet mitt.
Hva er det?
Hva er alt dette bråket?
Miss Penny. Hun kom ut og skrek om noe i rommet.
- Stakkars liten. Hvor er hun nå? - Jeg er her.
Hva skjedde, kjære? Hva skremte deg?
Jeg er lei for det. Jeg trodde jeg så noe.
Men hva? Hva så du?
Jeg har visst laget mye oppstyr over ingenting.
- Fantasien min igjen. - Du skremte livet av meg.
- Er du sikker på at alt er i orden nå? - Det skal ikke gjenta seg.
Det håper jeg ikke, for det stakkars hodet ditt tåler ikke flere sjokk.
Skal jeg hente middagen din? Vil du det?
- Det går fint nå. - Bra.
Jeg håper du ikke har noe imot det, jeg har bedt dr. Gerrard på middag.
Hvorfor det?
Jeg kan avlyse hvis du vil.
Ikke gjør det for min skyld.
Det var alt, takk, Robert.
Vel, god natt, ma'am. Miss Penny.
- God natt. Jeg er lei for det hvis... - Ikke tenk på det.
- Er du sikker på at alt er i orden? - Vær så snill, det er ille nok fra før.
- Ikke gjør det verre. - Nei, selvsagt ikke.
Vi ses til middag om 20 minutter.
Takk.
Bob. Jeg håpet du ville komme tilbake.
Det var ikke innbilning, var det vel?
Nei.
Forell meg hva du så.
Far.
Han satt der, i den stolen.
Og han var død.
Og-
-han beveget hodet. Det var fryktelig.
Var du utenfor?
Jeg gikk til sommerhuset for å se på et lys.
Det samme lyset som var der i går.
- Det var veldig modig. - Jeg måtte finne ut hva det var.
Og mens jeg var der, så jeg et lys her inne, -
-så jeg skyndte meg tilbake.
Og, Bob, han var satt der og ventet.
Hva er det?
Den er våt. Klissvåt.
Hva bety det, Bob?
Faren din er svært rik, ikke sant?
- Ja. - Vet du hva som står i testamentet?
- Hva mener du? - Hvis han dør, hvem får pengene?
- Jeg. - Alt sammen? Hva med Mrs. Appleby?
Det finnes et legat. Hun får rentene.
Er du sikker? Kan testamentet være forandret?
Du har ikke sett ham på lenge.
Det kan det ikke. Pengene var bestefars, -
-og han likte ikke gjengifte.
Er det noen betingelser?
Hvis jeg dør eller blir umyndiggjort, får Jane pengene.
Umyndiggjort?
Ute av stand til å ta meg av formuen-
-rettslig inkompetent, gal-
De vil rydde deg av veien før det blir kjent at han er død.
- Da får du ikke pengene. - Det gjør Jane.
Bob, det betyr at de drepte far.
Kanskje, men sannsynligvis ikke.
Da hadde de ikke nølt med å drepe deg også.
Nei, alt bryet for å gjøre deg gal-
- gjør at det virker som det var en ulykke, kanskje-
- og alt de gjør, er å holde det skjult.
Når du er ute av veien, rigger de til ulykken...
- så folk tror det nettopp er skjedd. - Hva kan vi gjøre?
Det er bare gjetning. Vi bør lete etter bevis.
Men hva da?
Det er ikke særlig hyggelig, men et eller annet sted er din fars lik.
Vi må finne det.
Bob, jeg er redd.
Jeg skal lete etter at stemoren din har lagt seg.
Jeg vil bli med deg.
Ja vel. Trekk for gardinene når jeg går.
Når hun har lagt seg, kan du trekke dem fra igjen. Jeg skal se etter lyset.
Bob?
Takk.
- Pierre? - Takk.
Penny?
- Penny... - Hva vil du?
- Pierre vil bare hjelpe deg, kjære. - Vær så snill, Jane.
Gjelder det min mentale helse, vil jeg helst ikke høre det.
Det gjelder bena dine.
Når var du sist hos en spesialist?
- Hvordan det? - Si det, vær så snill.
For tre år siden.
Derfor vil jeg du skal dra til en annen nå, i Zürich.
Jeg har vært hos spesialister over hele verden...
- og alle sa det samme. - Ja.
Men forrige gang var for tre år siden.
Penny, vet du hva som menes med hysterisk lammelse?
Det skjer når noen, på grunn av et sjokk eller en ulykke, -
- mister førligheten i muskler eller lemmer.
Det finnes ingen patologisk forklaring.
Det finnes ingen fysiske symptomer som forklarer det, -
- men vedkommende er helt ute av stand til...
Vel, å gå, for eksempel.
Årsakene er mentale. Ikke fysiske.
Det finnes ingen fysiske årsaker til at vedkommende ikke kan reise seg-
- fra stolen og gå som resten av oss.
Det er bare en mental sperre som hindrer henne.
Forsøker du å fortelle meg at jeg er ikke invalid?
- At det bare er mentalt? - Jeg sier det kan være tilfelle.
Var hesten som falt på meg, bare innbilning?
Nei, det var den hovedårsaken, det innrømmer jeg.
Men siden da kan de fysiske skadene blitt leget.
Det er bare sinnet som nekter å akseptere det.
Det er derfor jeg er svært bekymret for din sinnstilstand.
Med alt forvirringen-
- kan man ikke vente at sinnet ditt skal være rasjonelt.
Dr. Gerrard, jeg er invalid. Jeg brakk ryggen på to steder.
Hvis du vil ha den tekniske diagnosen-
- fikk jeg et komplisert brudd i første lumbalvirvel-
- og et enkelt brudd mellom femte og sjette cervikal.
Jeg kan vise deg røntgenbildene hvis du vil.
Men det var ikke innbilning da, og det er ikke innbilning nå.
Tror du jeg liker å være bundet til denne stolen-
- avhengig av alle som har tid et øyeblikk?
Tror du jeg liker å ikke kunne...?
Danse og svømme og ri-
-eller bare gå som alle andre?
Jeg liker det ikke. Jeg hater det. Jeg avskyr og hater og forakter det.
Du sier sinnet påvirker bena mine. Du tar feil.
Det er bena som påvirker sinnet.
Jeg vil helst ikke snakke om det mer.
- Jeg tror Pierre mente... - Jeg sa ikke mer, Jane. Jeg mente det.
- Har hun lagt seg? - Hun gikk opp for 20 minutter siden...
men jeg tenkte det var best å vente litt.
- Vi har stedet for oss selv. - Hvor skal vi lete?
Jeg har tenkt etter at vi snakket sammen.
Det er ikke så kaldt.
Liket...
Jeg mener, det vil ikke holde seg.
- Det er bare ett sted det kan være. - Hvor?
Fryseren.
Mrs. Appleby ba meg sette ny lås på den for en uke siden.
Skal vi gå?
Ok?
Ja.
Hva skal vi gjøre nå?
- Fortsette å lete. - Hvor?
Jeg vet ikke.
Vi kan ikke gjøre mer i kveld. Jeg tar deg tilbake til rommet ditt.
- Hva med låsen? - Jeg fikser den senere.
Jeg forstår ikke hvorfor vi ikke kan fortelle dem det vi vet.
Det er akkurat det, Penny. Vi vet ingenting.
Vi kan ikke komme og si at faren din døde i en ulykke-
- og at stemoren din og dr. Gerrard prøver å skjule det.
- Hvorfor ikke? - Uten bevis...
vil de ikke tro oss. Nei, vi må finne liket.
Men hvor? Du sa selv at et lik ikke vil...
Ikke vil holde seg. Hvor kan det være?
Et sted i nærheten av huset. Det må det være.
Jeg er ikke til mye hjelp der. Jeg kommer ikke opp trappen engang.
Det er om det burde være. Jeg vil ikke ha deg vandrende rundt. Noe kan skje.
Overlat det til meg. Jeg kommer på noe.
Jeg tar deg med tilbake til lunsj.
Hvorfor gjør du alt dette for meg, Bob?
Jeg liker ikke å se noen bli dårlig behandlet.
Jeg likte faren din. Jeg liker ikke stemoren din eller Gerrard.
Fordi du er pen.
Er det ikke sympati?
Jo da, det er sympati der. Men ikke på grunn av det du tror.
Du er et godt menneske som har problemer.
Det gir meg sympati for deg.
Ikke disse?
Som jeg sa, det er uflaks.
Det er mange som har det verre enn deg.
Det er en grunn til. Skal jeg fortelle deg hva det er?
Jeg hadde ikke tenkt å gjøre det før alt dette var over.
Jeg er glad du gjorde det.
Hvis jeg holder deg her ute noe lenger, må jeg finne en ny jobb.
Penny, du er vel ikke for vennlig mot Robert?
For vennlig?
Jeg har sett på deg når dere er sammen, og du virker...
Glad er ordet, Jane.
Vi vil du skal være lykkelig, kjære, ikke misforstå. Men ikke Robert.
Hva sier du til at jeg ber noen av lokalbefolkningen på fest?
- Som dr. Gerrard? - Liker du ham ikke?
- Ikke så veldig. - Vel, du må snakke med faren din.
Han er hans venn, ikke min.
Nei, jeg tenkte på Monsieur Gaston. Han bor på den andre siden av bukten.
Han har to sønner på din alder. Så er det John Blakeman...
Vær så snill, Jane, takk, men jeg vil ikke.
Ja vel, Penny.
Jeg vet det kan ikke kan være så morsomt for deg nå, kjære.
Men om sommeren er det nydelig her.
Vi kan få renset bassenget, og da kan du kanskje svømme.
Madame Latour, madame.
Syersken min. Jeg skulle vært hos henne i Cannes i dag.
Jeg er snart tilbake.
- Hva er i veien, Penny? - I veien? Ingenting.
Du så så underlig ut.
Jeg må ut i ettermiddag. Jeg er ikke tilbake før klokken ti.
- Går det bra? - Jeg vil helst ikke være alene.
Nei, selvsagt ikke. Jeg skal spørre Marie om hun kan bli.
Det behøver du ikke. Hvis jeg vet at Robert er her, går det bra.
Jeg kan kjøre selv.
Er du sikker på at du vil?
Det er bare kulden.
La oss få det overstått.
Da setter vi i gang.
Så du noe?
Nei, det er helt mørkt der nede.
Kanskje det er best om...
Han er der, ikke sant?
Hva skal vi gjøre?
- Gå til politiet. - Nå?
Det er ingen grunn til å vente. Vi har funnet det vi lette etter.
- Hva med...? - Vi må la ham ligge der.
Vi henter politiet og viser dem.
Jeg blir med deg.
Ok. Jeg kler på meg, og møter deg på den andre siden av huset.
Klarer du deg?
Fem minutter.
- Du trenger vel ikke stolen? - Nei, jeg gjør vel ikke det.
Tenk om de finner stolen?
Det er vel det samme? Når vi kommer tilbake, er det det samme med alt.
Hvor lang tid tar det å kjøre dit?
Det nytter ikke å dra til stasjonen i landsbyen. Gamlen er håpløs.
Vi drar rett til Cannes. Det tar bare en halvtime.
- Snart er alt over, Penny. - Jeg tenkte på far.
Jeg kjente ham egentlig ikke, ikke som en datter, men jeg vet at han var snill.
Selv etter at mor skilte seg fra ham, gjorde han alltid ting for henne.
Små ting, som...
Han husket alltid bursdagen min.
Hvordan kunne dette skje, Bob?
- Grådighet. - Hun var hans kone.
Hun må ha elsket ham en gang. Kan det dø så fullstendig?
Ikke dø, nei. Men det kan bli drept av... En annen kjærlighet. Av noen andre.
Dr. Gerrard.
Jeg antar det.
Hva er det?
- Stemoren din. - Ikke stopp. Jeg er redd.
Hun kjenner igjen bilen. Jeg må stanse. Bli der. Jeg skal snakke med henne.
Er hun død?
Hun er invalid, ikke sant? Hun er død.
Det gikk, Bob. Det gikk
Ulykken vil bli oppdaget. Det vil bli en etterforskning.
- Men det går bra? - Ja, det går bra.
Skru det av, Bob, vær så snill.
Jeg liker det. Det er et fint rekviem.
Vær så snill, Bob.
For oss.
Hva er i veien?
At vi måtte drepe henne.
Men vi var enig om at vi måtte det hvis det andre ikke gikk.
Hvis bare vi kunne gjort det uten å drepe.
Jeg trodde at da faren hennes døde i ulykken, -
-ville alt ordne seg.
Det virket som...
Hva er det, Bob? Hvorfor smiler du?
Du har vel aldri trodd at mannen din døde i en ulykke?
- Har du? - Bob, ikke gjør det.
- Har du? - Ikke gjør det, Bob.
Han kunne svømme som en fisk, og det vet du.
Vet du hva jeg gjorde?
Jeg dro ham under og jeg holdt ham der.
- Bob, ikke gjør det. - Jeg så det dumme ansiktet hans...
- da han prøvde å holde pusten. - Vær så snill, ikke gjør det.
Så var det masse bobler. Og han sluttet å kjempe imot.
Jeg fikk telefonen deres-
-samtidig som denne rapporten.
Et hull i gjerdet.
En bil opp-ned på dypt vann.
Det er sannsynlig at de to tingene er det samme. Jeg er lei for det.
Stedatteren din har ikke vært her lenge, etter hva jeg forstår.
Fire dager.
- Og Monsieur Appleby? - Han kom hjem i går.
De dro ut på en kjøretur sammen-
-for å bli kjent med hverandre igjen.
De hadde ikke sett hverandre på 10 år. Jeg var en utenforstående.
Det må ha vært vanskelig for deg.
Litt. Men det ville ordnet seg, det vet jeg. Og nå dette.
Du har min dypeste medfølelse, Mrs. Appleby.
Du er hjemme, i fall vi vil ha tak i deg?
- Ha tak i meg? - De døde må identifiseres.
- Må jeg det? - Jeg er redd for det. Det er loven.
Din manns advokat er informert.
Han kommer fra London i dag.
Han drar rett til huset.
Det er sikkert flere ting å ta seg av.
Din mann var rik, ikke sant?
- Han var vel det. - Og nå tilfaller alt deg.
Jeg tror det. Det ville ha gått til Penny.
Akkurat.
Kan du be advokaten kontakte meg?
Ja. Takk. Du har vært svært snill.
Jeg skal sørge for at noen kjører deg hjem.
Mrs. Appleby har sin egen bil.
Det vet jeg. Men jeg vil at du blir med til ulykkesstedet.
Du må identifisere bilen.
- Det går bra, Robert. - Vel, hvis du sier det så, ma'am.
- Farvel. - Farvel.
- Jeg venter utenfor. - Takk.
Kan du identifisere bilen herfra?
Vel, neppe.
Selvsagt ikke.
Froskemannen skal forsøke å fastslå-
-fargen, merket og nummeret på bilen.
Da vil vi vite det.
Jeg skal ned for å snakke med froskemannen.
Å, vi har god tid. Vent her, er du snill.
Du har min dypeste medfølelse, Mrs. Appleby.
- En stor tragedie. - Takk, Mr. Spratt.
Jeg har forsøkt å begrense papirene mest mulig.
I slike tilfeller-
- er det en del rettslige forhold som må ordnes.
- Ja, selvsagt. - Før noe blir offisielt...
må vi vente på rettsmedisinerens rapport.
Men hvis det er noe du trenger i mellomtiden, bare si fra.
Din manns testamentet er klart og tydelig.
Alt han har tilfaller deg, -
-uten noen forbehold.
Hvis du bare skriver under-
-der jeg har satt et kryss med blyant.
Da kan du ta ut penger i påvente av avgjørelsen.
Det er bare én ting, Mr. Spratt.
Jeg har forstått det slik at når to stykker dør i en ulykke-
- hender det at det er omstridt hvem som døde først, rettslig sett.
Ja. Men jeg forstår ikke hva det har med dette å gjøre.
- Vel, de døde i samme ulykke. - Hvem?
Min mann og stedatter satt begge i bilen.
Din stedatter, Miss Penelope?
Har de ikke fortalt det? Jeg trodde politiet...
Jeg er lei for det, Mrs. Appleby. Jeg forstår ikke.
Både min mann og Penny var i bilen. De...
De ble drept samtidig.
Nei, det er umulig.
Jeg vet ikke hvorfor du sier det, Mr. Spratt. Det er fakta.
- De dro ut på kjøretur og... - Mrs. Appleby, du må da vite det.
Din stedatter, Miss Penelope Appleby-
- begikk selvmord for tre uker siden i Sveits.
Er alt i orden, Mrs. Appleby? Skal jeg hente noe til deg?
- Mrs. Appleby? - Jeg er lei for det.
Din mann fortalte det tydeligvis ikke.
Hans datter var på ferie med ledsagersken, Miss Frensham.
Hun druknet seg.
Hun hadde alltid en ømtålig sinnstilstand.
Det skyldtes lammelsen, så vidt jeg forstår.
Du må la meg hente litt konjakk til deg.
Kom ned hit et øyeblikk, er du snill.
Beklager at jeg ber deg komme helt ned hit.
Det var lettere enn at jeg skulle komme opp.
Vi måtte bare gått ned igjen med en gang.
Jeg liker ikke å klatre.
- Er det bilen? - Det er en Rolls-Royce, sølv og svart...
med nummeret 278EMO6.
- Er det bilen? - Ja, det er det.
- Er du sikker? - Selvsagt.
Merkelig. Det var bare én person i den.
- En mann. - Jenta? Datteren?
Det var ingen tegn til henne, er jeg redd.
Jeg må gå nå, Mrs. Appleby.
Jeg må snakke med politiet angående bilen.
Ja, selvsagt.
Er du sikker på at alt er i orden?
- Det går fint, takk. - Jeg finner veien ut selv.
Er det helt trygt for venninnen din der ute?
Venninne?
Den unge damen.
Farvel, Mrs. Appleby.
God morgen, Jane.
Hvorfor så stille?
- Hvem er du? - Maggie Frensham.
Frensham? Ledsagersken.
Det stemmer. Pennys venninne.
Jeg forstår ikke.
Jeg så Penny dø gjennom tre år, Mrs. Appleby.
Litt etter litt. Da moren døde, ble hun helt alene.
For en som Penny var det uutholdelig.
Til slutt klarte jeg det ikke lenger, så jeg skrev til faren hennes.
- Skrev du til ham her? - Ja.
Han svarte. Han sa hun kunne komme da-
-fordi det foregikk noe merkelig.
Men han sa ikke noe til meg.
Han ville neppe ha sagt noe til deg.
Det var du som uroet ham.
Til slutt ga Penny opp kampen mot livet.
Hun snek seg ut en natt og druknet seg.
To uker senere åpnet jeg et brev som var kommet til henne.
"Kom hjem, Penny.
Jeg har alltid ønsket å ha deg her. Hilsen far."
Penny var død, Mrs. Appleby. Og faren hennes visste det.
Hvordan visste han det?
Jeg fortalte ham det. Jeg snakket med ham den natten Penny døde.
Snakket du med ham her?
Ja. Det var da han fortalte meg om sin venn.
Hvilken venn? Hvem?
Kan du ikke gjette det, Mrs. Appleby?
- Pierre. - Det stemmer. Dr. Gerrard.
Så da brevet med din manns underskrift kom-
- visste jeg at noe måtte være galt, for han visste at Penny var død.
Så jeg kontaktet dr. Gerrard, og vi fant ut hva vi skulle gjøre.
- Du er ikke invalid. - Nei.
Det er jeg ikke. Det er derfor jeg fortsatt er her.
Jeg åpnet bildøren i går og hoppet ut.
Det var Robert. Han ba meg...
- Hva skal du gjøre? - Må du virkelig spørre om det?
Er det pengene?
Nei, jeg vil ikke ha pengene. Jeg har mer enn nok.
Penny og jeg sto hverandre svært nær. Hun etterlot meg godt forsørget.
- Er du Robert, sjåføren? - Ja, sir.
Jeg er Spratt, Mr. Applebys advokat.
Jeg forlot nettopp Mrs. Appleby. Hun føler seg ikke bra.
Hold et øye med henne. Det er visst ingen andre enn jenta der.
- Jenta? - Den invalide i rullestolen.
Jeg er på Grand Hotel, hvis noen trenger meg.
Vær så snill, er det ikke noe...?
Det er ingenting, Mrs. Appleby.
Å, Bob.
Bob!
Monsieur Robert, bli med meg, takk.
Kom, Maggie.
Det er ikke mer for deg her.